Досега в Корабът.
Валерия, скъпа, време е да ставаш.
О, не, само това не!
Валерия изчезна, как можа да се случи таква трагедия? Боже мой!
Шкафът е най-доброто скривалище когато играеш на криеница с баща си.
Ето те.
Но мама не ми даваше да се крия в него.
Казваше, че ако ме заключат там, няма да мога да изляза.
И ще се уплаша много.
Айноя, няма да повярваш.
Сестра ти, Валерия пак изчезна.
Нямам представа къде е. - Не.
Сигурно е откраднала някоя лодка и е отплувала в морето.
В морето? - Да.
Понякога ни заключват без да го искаме.
Например, когато те накажат, затварят те в стаята ти,
но ти не искаш да си там.
Даже да е най-хубавото място на света.
Улисес, ставай.
Бързо.
Улисес, не е смешно. - Няма ли го?
Улисес!
Не може да е избягал.
Да се качим на палубата. По дяволите! - Мен ли търсиш, татко?
Трябва да стоиш мирно в този "затвор", не да се правиш на маймуна.
Чу ми се, че ме викаш и реших да се върна.
Омръзна ми вече тук, разбираш ли ме?
Можем да поговорим или да поиграем на карти, ако искаш.
Поне това не е против закона.
Татко, как е Хулия?
Не е идвала при мен.
Мисля, че ти трябва малко свеж въздух.
Нещо не е наред ли?
Не знам, не съм говорил с нея.
Ще излизаш ли? Хайде, върви.
Използвай този половин час разумно.
На палубата няма никой.
Върви.
Какво става? Подготовка за купата ли?
Скучно ви е на борда.
Сега не сме дежурни. - Да.
Значи сте втора смяна.
И сега няма какво да правите.
Много добре. Да играем до 21?
Знаете ли как се играе, Де ла Куадра?
Гледал съм няколко пъти.
Значи един на един до 21, така ли?
По-добре е двама на един, куцият се брои за половинка, ще ти помага.
Това е начина ми да изразя протеста си срещу дискриминацията на инвалидите.
Правилата са следните:
ако победите, две седмици ще дежуря вместо вас.
Но ако спечеля, всяка вечер ще слизате да говорите с Улисес.
Как е, доскуча ли му вече там долу?
1:0 започвайте да мислите за какво ще си говорите с него.
Браво!
Де ла Куадра! - Хулиан!
Повикайте Хулия.
Превод от руски за p2pbg.com, kotaraka_eek
Приятно гледане!
КОРАБЪТ 12 епизод
Знаете, че такелажът е едно от най-важните неща за нас, моряците.
Трябва да бъдете много внимателни и да спазвате правилата за безопасност.
Има ли доброволци? - Аз, капитане.
Много добре, сложи това.
Да предположим, че сме на бизанмачтата.
Кой вид платна се намират там?
Не знам, капитане. Коси платна?
Не, спираловидните.
Проблеми ли има?
Момчета успокойте се. Няма проблеми, продължете.
Капитане, правилно ли съм го сложила?
Не забравяй да застопориш механизмите.
Трябва да бъде по-стегнато.
Може би вие ще ги стегнете, капитане?
ЧОВЕК ОТ ЛИВЪРПУЛ
Много ли ти е забавно?
Напомням ти, че това може да ти струва живота.
Свали го. Веднага!
Има ли някой тук, който действително иска да научи нещо?
Аз, капитане, но няма да успеем за двете оставащи минути.
Часът свърши.
Тихо, не викайте. - Какво правиш, Барбуха?
Чувате ли?
Какво е това? - Вятърът, сигурно.
Вятърът не шуми така.
Барбуха, извади си ръката, нещо не ми харесва.
Прилича на дращене с нокти върху метал.
Има нещо живо там.
Вятърът духа от запад, трябва да разположите платната правилно.
Как ти се отразява затворът? - Държа се.
Още не съм изпускал сапуна под душа,
но,
затворът ме накара да се замисля за две неща.
Кои са те?
Сушата ми липсва.
Това е ясно.
Второто?
Искам да отговориш на въпроса на Рамиро.
Какво ще промени това?
Когато ме попита, защо постъпих така,
аз ти отговорих.
Нищо няма да промени, искам да знам дали ме обичаш.
Не знам.
Трябва да знаеш.
Приближи се.
Още малко, моля те.
Когато си на няколко сантиметра от мен,
сърцето ми ще изскокне.
Кажи ми, ти чувстваш ли същото?
Кажи ми.
Не е важно какво чувствам аз, когато ти си с друга.
Улисес, времето ти изтече. Трябва да те върна в трюма.
За бога, Барбуха, махни ръката си от там.
Още малко, усещам дъха му.
Барбуха, не е смешно.
Хванах го!
Ето го.
Гъделичка ме.
Кълве ме.
Барбуха, махни се от там.
Сигурно се е загубила във вентилацията, когато ни нападнаха.
Какво е това? Къш!
Корабен дневник.
Капитан Хавиер Айара де Зунига.
29 април 1941 година.
Бил е първият капитан на този кораб.
След него е Леон де Оларисо,
Карлос Нахиа, Алонсо Кесага,
и още много други, информацията за които е загубена.
Сега е капитан Рикардо.
Какво пише?
Днес "Полярна звезда" отплува от пристанището Сантандер,
за да достави научен материал на пристанището в Тремор.
Най-лошото е, че не ни пускат в пристанището, за това
трябваше да изпълним указанията за безопасно плаване.
На борда имаме няколко семейства емигранти.
2-та световна е в разгара си, за това плаваме без светлини, да не ни видят.
Екипажът е уплашен.
Но никой не се съмнява в заповедите.
Те са отлични моряци.
Сега могат да разчитат единствено на мен.
А, много е яко.
Като кученце си,
чакаш да те нахранят.
Колкото и да те си иска, капитанът няма да сподели любовта ти.
Не виждаш ли как се притеснява, Вилма?
Ако не ме харесваше няма да се притеснява.
Между другото не искам капитана, искам Рикардо.
Почакай малко, ела тук. Сега ще ти кажа кой е Рикардо.
Рикардо е два пъти по-голям от теб,
вдовец, с две дъщери, едната е на твоите години.
Той отговаря за кораба, благодарение на който, сме живи.
Това ли са всичките недостатъци, които успя да намериш?
Вилма, не видя как ме прегръщаше.
Дойде, за да ми помогне, не трябваше да му обяснявам какво ми е,
той просто знаеше.
Хвана ме за ръка,
започнахме да дишаме заедно,
държеше ме докато не се успокоих.
Знаеш ли как се чувствах?
Да,но ти не можеш да си човек, като него.
Нито като капитана, нито като Рикардо.
Какво си мислеше, когато отиде при него?
Трябва да си му като жена, ако не можеш, се върни при Пити.
Каква жена, Вилма? - Помисли... Сипи по чаша чай.
Твоите предразсъдъци, ще те убият.
Какво искаш да направя? Да отида при Рикардо и да му кажа, че го обичам?
Или това, или му рисувай сърчица по вратата и пиши любовни писма.
При таква разлика във възрастта, някой стъпки може да се пропуснат.
Погледни нагоре.
Да видим. Добре.
Притисни по-силно.
Може да вземеш и урина за анализ?
Паднах заради жегата. - Разбира се.
Така си беше, но вие трябва да ми направите пълни изследвания.
Хулиан не си на 15 години, трябва да се съобразяваш, че вече си на годинки.
И водиш много нездравословен начин на живот.
Какво предлагаш? - Да пазиш диета, да откажеш цигарите.
Храната, не зависи от мен, за цигарите, мисля да ги спра,
след 15 дни, най-много 20.
Трябва да спортуваш нещо.
Опитах, тази сутрин, не ми помогна много.
Хулиан, казвам ти го сериозно,
или се грижиш за себе си или няма да се омъжа за теб.
Мисля, че бях ясна.
По-ясно нямаше накъде, нали?
Благодаря ти, докторе. - Няма за какво.
Хулия. - Да?
Улисес,
пита за теб. - Да, знам.
Напоследък съм толкова заета, че...
Хулия?
Хулия. Хулия!
Трябва да се връщаш в трюма. - Само за минутка, да поговоря с нея.
Пуснете ме само за секунда, после отивам и в ада, ако искате.
Пуснете ме за една секунда.
Не!
Улисес! Остави го, веднага!
Исках само да говоря с Хулия, капитане.
За малко щеше да поговориш със Свети Петър.
Достатъчно, повече няма да излизаш от трюма.
Забранявам всякакви свиждания.
Отведете го.
Това е като план, на пиратски кораб.
Но това е "Полярна звезда".
Всичко е същото.
Виж. Чертежите са от 30 април 1941 г.
Само ден след като са тръгнали за Ливърпул.
По заповед на капитана, отплаваме към Ливърпул.
Пристигнахме в пристанището. "Пристигнахме в пристанището "Плигмо"
след това, ще отплаваме на север.
Екипажът е недоволен.
Забраних да им обясняват каквото и да било.
Трябва да вземем един странен пътник,
който трябва да пазим, даже това да ни струва живота.
Не е много приказлив.
За него знам само, че е учен, в областта на ядрената енергия.
И че никога не се разделя с куфара си.
Нямаше място за него, настанихме го в каюта 31, която е лекарски кабинет."
Това е невъзможно.
На кораба има само 30 каюти.
На този план също са 30.
Значи, че трябва да намерим новия план,
този, на който са 31.
Каюта призрак.
Обядът е готов.
Да?
Капитане може ли за минутка? - Да, само ако е свързано с работа.
Имам много работа, имам часове... - Можех да се влюбя в Пити,
или в някой друг.
Тогава щеше да е много по-лесно, но аз се влюбих във вас, капитане.
Естела,
извинявай, казах ти, че нямам време, не мога да слушам глупости, моля те.
Ако пак трябва да получа пристъп на паника, за да поговорим, ще го получа.
Знам, че ви изглеждам много малка,
винаги ще е така.
Даже да минат 10 години, вие пак ще си бъдете по-стар от мен.
До 10 години ще ме забравиш, Естела, бъди сигурна.
Ами ако не ви забравя?
Ако чакам докато не видите жената в мен?
Не мога да забравя как ми говорехте, как ме прегръщахте.
Опразнихте кораба заради мен. - За всекиго бих го направил.
Но го направихте за мен.
Погледнете ме, забравете, че съм ученичка.
Позволете да ви покажа... - Не мога да ти позволя нищо.
Аз си имам място,
намери и ти, своето.
Не ви ли харесвам?
Нали вие казахте, че ще е по-добре да има повече влюбени на този кораб?
Защо това не важи за вас?
Здравейте.
Идвам при Улисес. - Капитанът заповяда да го изолираме.
Айноя! - Улисес!
Айноя! - Какво се случи?
Съжалявам, но ми забраниха свижданията.
Защо? Какво е направил? - Нападна моряк.
Съжалявам.
Капитане.
Станал си много "грижовен".
Ето, това е учебната програмата
Хулия.
Това момиче е само на 20, не исках да се влюбва в мен.
Не знам как се е случило.
Същото, което се случи на мен.
Целият свят се обърна. И ние започнахме...
...да правим неща, които не бива да правим.
Да, но аз имам дъщеря на нейните години, Хулия.
Улисес също е на нейните години.
Но ти никога, нищо не ми каза за това.
Разбира се, различно е, той е момче.
Разбирате се добре, даже повече от добре.
Така ли? Съдейки по думите ти, излиза, че аз съм... Каква?
Много млада?
Или може би инфантилна и незряла? - Не.
Не исках да кажа това, просто, изглеждате много влюбени.
Нищо, че не искаш да отидеш да го видиш вече втори ден. Или трети?
Искаш ли да знаеш защо не го правя?
Сигурна съм, че ако ме види, ще скъса с мен.
Не можеш да заповядаш на сърцето си.
И капитан да си, и ученик да си, не можеш, Рикардо.
Това е без значение за сърцето.
Пак ли тичаш след капитана?
Поговорихте ли си насаме или те изгони?
Не, защото...
...мисля, че защото Хулия влезе.
Ами ако не беше влязла?
Какво щеше да направиш?
Не знам, капитанът не каза нищо, както и предния път.
Не знам какво да мисля, Вилма.
Пити, тръгваме ли? - Почакай малко.
Мъжете са два вида, едните са крале, другите пешки, това е истината.
Но и двата вида отстъпват, когато ние направим първата крачка.
Защо? - Така е от векове.
Те са ловци, ние дивеч.
Ето виж. Пити.
Ето виждаш ли, и той избяга.
Ако искаш да продължите напред, трябва да стигнеш до край.
До край? Сигурна ли си?
Убедена.
Вилма. Трябва ми помощта ти.
Е сега, само да оставя това... - Не, не мога да чакам.
Не пипайте, за капитана тези неща са свещени.
Не се тревожи, на Паломарес всичко е позволено, нали ни е като баща.
Какво има, момчета? Какво търсите?
Офицер, намерихме корабния дневник, на първия капитан на кораба.
Там пише, че е с 31 каюти, но това е невъзможно, само 30 са.
Трябват ни плановете на кораба, за да намерим каютата.
Барбуха, какво е това, какво говориш?
Ето дневника от 1941-ва, погледнете скиците, погледнете снимките.
Ще видите, че Барбуха е прав, на кораба липсва една каюта.
Една каюта?
Зунига? Не познавам такъв.
От къде го взехте? - Барбуха го намери във вентилацията.
Зунига е първият капитан на този кораб.
Помагал е на съпротивата по време на втората световна война.
Използвали са кораба за различни цели.
Не е построен за училище. През 70-те е бил болница.
В дневника пише, че е имал медицински кабинет.
Хулиан.
Трябва да поговорим.
Но, ако те знаят... - Не, не.
Сега идвам.
Това са скиците на кораба.
Не го обръщайте на библиотека.
Ето я палубата.
Пионките също искат да четат дневника. - Какви пионки?
Вълшебен е.
Какво има, докторе?
Спортувала ли си някога?
Да, волейбол, отказах се,
бях много ниска.
Може ли да поговорим насаме?
Тук няма никой.
Изследванията на кръвта ти са готови.
Сигурно е рак?
Не съм женен, пуша, пия и съм на 50.
Ям много месо.
Рак на какво? - На простатата.
Но още в начален стадий.
Колко ми остава?
Имаш още...
...1-2 години.
Не може да се определи точно.
Някои живеят и по-дълго.
Не се ли лекува?
Мога да ти дам само това.
Значи ако ти и приятелите ти,
не бяхте унищожили земята,
и Грегорио Мараньон
беше жив,
химиотерапията би ме излекувала?
Да.
Ще ми направиш ли услуга, докторе?
Не казвай на никого.
Добре.
Това ли е всичко?
Не, не всичко.
Животът продължава,
трябва да реша някои неща,
докато съм жив.
Благодаря ти.
Винаги съм мислел, че ще е на белия дроб.
Странно, как магнитна пионка залепва за хартия?
Може би капитан Зуниги знае отговора.
Чакай, дай да видя нещо.
Човекът, който качихме в Ливърпул, донесе странна болест,
той беше първият разболял се.
След него се разболяха: вторият офицер, боцмана, готвача,
както и пътниците ни от Франция.
Болестта се разпространи толкова бързо, че лекаря едвам се справяше с болните.
Страхувах се, че няма да ни стигнат лекарствата.
Човекът от Ливърпул, ми даде да пазя куфара му, докато оздравее.
В него имаше странна кутия.
Дадох му думата си, че ще го пазя.
От къде е този ключ? - От тайната каюта.
Трябва да я намерим, момчета. - Да кажем на капитана.
Не, не, почакай, Барбуха. - Недей.
Защо да му казваме? Да ни помисли за луди, както и Де ла Куадра мисли?
Първо да намерим каютата, после казвай, на който искаш.
Съгласен?
Добре, но ако намерим нещо, ще кажа на всички.
Пръв. - Става, Барбуха.
Тате, изслушай ме, исках само да поговоря с нея, те не ми дадоха.
По-спокойно, не съм дошъл за това.
Добре ли си?
Да. - Добре.
Този часовник е бил на дядо ти.
Никога не забравяй кой си, и от къде.
Така, за какво ми е?
Да не ме следиш с него.
Не, глупости, исках да ти направя подарък.
За мен значи много.
Искам сега да го дам на теб.
Ти си единственият на света, с когото имам роднинска връзка.
Но...
...аз не...
...аз не мога да го приема.
Как така не можеш? Защо?
Не е водоустойчив, татко.
Нали съм моряк.
Не се прави на идиот.
Казвам ти, че е много важен за мен.
Този часовник,
е спрял на този час,
в който е подписана конституцията през '31-ва година.
Дядо ти беше републиканец и велик човек.
Той обичаше страната ни.
Знаеш ли заради какво я е обичал?
Не заради историята й или постиженията й.
Заради баба ти.
Казваше се Виолета.
Мерси.
Защо реши да ми го подариш точно сега?
Всичко наред ли е, татко?
Знаеш ли какво?
Преди се дразнех, когато ме наричаше така.
Направо ме вбесяваше. Сега, даже започна да ми харесва.
"Татко"
Гордея се с теб, Улисес.
Всичко ще е наред. - Разбира се.
Ако имаше нещо, щеше да ми кажеш,
нали така? - Разбира се.
Не става и тук.
Добре, стига вече, Барбуха. Пробвахме всички ключалки на кораба.
Нищо не отключва.
Глупаво е да криеш ключ, който не отключва нищо.
Аз съм сигурен, че все нещо отключва.
Навсякъде има каюти, няма място, на което да е била 31-ва каюта.
Не знам, може да е скрита някъде, било е много отдавна.
Появявала се е и е изчезвала.
Може да има нещо, което да не е нарисувано на скиците.
Тази скица е и за двете страни.
Но ето тази част не е от машинното.
Да, точно.
Преди, не е имало този коридор, пред машинното.
А това какво е?
С червен кръст се отбелязва медицинският кабинет.
Каютата, която търсим е точно под нас.
Здравейте, момчета. - Здравейте.
Трябва да го оставим в трюма. - Не може.
Заповед на капитана.
Добре, тогава ти ще му обясниш, защо този сандък не е в трюма.
До скоро. - Чао.
Има някакви боклуци вътре.
Мамка му.
Какво правиш тук, клюкарке?
Ами аз, исках да видя как си.
Мислех, че най-лесно ще се промъкна така, в сандъка.
Много неудобно, не те съветвам.
Ти не си добре.
Ами баща ти?
Ще видят, че те няма, как ще излезеш от тук?
Не знам, исках само да вляза тук, не съм мислила за излизане.
Добре, да видим.
Каза, че ти е мъчно за земята.
Това не са полята, които помниш, но само това намерих.
Най-хубавият ми подарък.
Ще стана фермер, ще насадя зеленчуци и ще си ги отглеждам, тук, в трюма.
Значи ще празнуваме, това, че намерихме земя.
Добре.
Какво ще насадим?
Слънчоглед или цветя?
Какво правиш? - Соломей,
исках да ти кажа,
че те обичам.
Даже и края на света, когато си до мен,
е като малка буря.
И аз те обичам.
Благодаря ти.
Знам, че така не е романтично докато, - Не, не е.
Правиш много романтични неща, но сега,
пишкам и гащите са ми на колената.
Добре ли си? - Да.
Отлично.
Сигурен ли си?
Да.
Съдейки по това, тук трябва да е входа за медицинския кабинет.
Това не е възможно, тук е складът.
Чакай, не мърдай.
Какво посадихме в крайна сметка?
Да видим,
чушки, домати
и петунии.
Кое къде е? - Нямам представа.
Не знам.
Ще се наложи да чакаме да поникнат, за да разберем.
Да, сигурно.
Много ми се иска да разбера какво ще се получи от това.
Барбуха, погледни, складът преди е бил ето там.
Погледни.
Медицинският кабинет е бил ето тук.
Според това, каюта 31 се намира...
Точно зад нас. Помогни ми да разчистим тук.
Почакайте малко, опасно е. Не трябва да влизаме там.
Чуйте това: Най-лошите ни очаквания се сбъднаха,
лекарят каза, че са болни от "испанка".
Двама от офицерите ми и един пътник умряха.
Без да броя този от Ливърпул и още двама, които умираха при лекаря.
Трябва да взема най-трудното решение в живота си.
За да спра, разпространението на епидемия.
И за безопасността на останалите от екипажа.
Дадох заповед, да изолират каютата.
Надявам се това, да спре заразата.
Можем само да се молим да стигнем живи до пристанището.
Дано Бог ми прости.
Ако там наистина има каюта, в нея няма нищо друго, освен мъртъвци.
Тогава трябва да ги погребем.
Трябва да ги дадем на морето, за да намерят душите им покой.
Ще могат да напуснат кораба.
Не трябва, Барбуха.
Тази каюта, е пълна с трупове.
От "испанка" са умрели повече хора, от колкото от чума. Знаете ли за това?
Пити, Барбуха е прав.
Трябва да ги погребем.
Хайде. - Идиоти сме, големи идиоти.
Защо не си отрежем пръстите? Не ми харесва тази история!
Валерия, миличка, какво има?
Какво търсиш тук? Дъщеря ми е ето там.
Спи.
Знам, че ми забранихте да идвам, знам, че това ви плаши,
защото така сте възпитан. - Как съм възпитан?
Татко, какво правите?
Защо Естела е в кревата ти?
Защото...
...не е разбрала урока, сега й го повтарям. Има някои въпроси.
Дойде при мен, за да й помогна.
25 възела са 72 км/ч, нито повече, нито по-малко.
Татко, взе ти възглавницата.
Да, нейната е неудобна, за това й дадох моята.
Това беше за последно.
Ако ти се съмняваш, аз не, запомни това хубаво.
Тихо!
Почакайте малко.
Тук е.
Каютата призрак трябва да е тук. - Чакай малко, дай на мен.
Внимание. Заразена зона.
По дяволите, това е гробница.
Това са имената на покойниците. Ето ти това, аз изчезвам.
Мигел Ботела, 41 годишен.
Хулио Абаз, 27.
Хосе Декаво, 34.
Гильермо Верхиас, 22.
Рафаэль Сарменто, 29.
Пити, ако беше твоето семейство, щеше ли да ги оставиш там?
Паломарес, не намесвай семейството ми в подобни истории.
Няма да я отворя, не се шегувам. - Изплаши ли се?
Нека и така да е. - Вече сме твърде далеч.
Няма да се предам, докато не разбера какво има вътре.
Аз също.
Не се смей.
Не мога да заспя.
Галиш ми крака. - Да.
Когато галех крака на Пити, не се чувствах така.
И Пити ли целуваше така?
Да, при всяка възможност.
Понякога го плясках по задника, когато се разминем в коридора.
Да ти кажа, че моя задник е забранен. - Добре.
Какво ще стане с Хулия?
Не съм я виждал още.
Не искам да развалям връзката ви.
Не искам това.
Ако това се случи, няма да е по твоя вина.
Само моя.
Ще можем ли някога да бъдем нормална двойка?
Когато поникнат цветята в сандъка.
Благодаря ти.
Давайте.
Това е вратата. - Хайде.
Точно така. - Добре, добре.
Каюта 31.
Медицинският кабинет.
Не е за тук? - Не е!?
Мисля, че е отворена. - Отворена?
Улисес.
Събуди се, Улисес.
Помогнете ни, някой да извика Хулия.
Помощ.
Събуди се, хайде, събуди се.
Ето ви каютата, кой ще е пръв?
Аз, аз влизам. - Внимавай, може да има всичко вътре.
Отвратително е, с всяка секунда смърди по-зле.
Пак се изплаши.
Върни малко, какво е това? Какъв е този сандък?
Не е важно, Пити, на мъртвеца е бил.
Това е капитан Зунига.
Не е възможно.
Какво търси тук капитан Зунига?
Да се махаме от тук. - Пити, почакай, секунда.
Виж какво пише в дневника. Хайде, погледни.
Ето тук.
Корабите, на които има някаква зараза, се слагат под карантина.
Преди три дни се разболя и последният от екипажа на "Полярна звезда".
Аз, капитан Хавиер Айара де Зунига.
3 юни 1941 г.
Предпазих останалите членове от екипажа ми.
Успях да спра разпространението на болестта на континента.
Очаква ме същата участ, като на останалите болни.
Последното ми желание е да остана завинаги на "Полярна звезда".
Най-страшното е, че точно това ме чака.
Няколко страници са откъснати.
Сигурно са в сандъка? Откъснал ги е преди да умре.
Паломарес, моля те, нека го обсъдим на друго място.
Погледнете.
Капитан Зуниги има още записки.
Барбуха, вземи сандъка, моля те.
Хайде да вървим, задушавам се в тази каюта.
Да отидем някъде, другаде, после ще се върнем.
Чао на всички и мерси.
Валерия, запуши си ушите! - Ще се караш ли?
Да, но само за малко.
Унизи ме като баща и като капитан, подигра се с доверието и хората ми.
А ти? За по-малко от седмица, стана и съдия и надзирател в затвора.
Не мога да те позная, татко. - Аз съм капитан на този кораб.
Моя работа е да взимам решения, без значение дали са болезнени или не.
Аз скъсах с Гамбоа, малко преди да изчезне.
Ако бях аз? И с мен ли така щеше да постъпиш, като с Улисес?
Наказана си.
Няма да излизаш от каютата си 10 дни.
Нали ти харесва да си в затворени помещения, наслаждавай се.
Не...
Защо го направи?
Кое?
Изпил си цинк.
И без друго на кораба не остана много.
Прекрасно си знаел, че млякото го неутрализира.
Не намерих друг начин да те видя.
Съжалявам.
И аз много исках да те видя,
но мисля, че го искаме по различни причини.
Права ли съм?
Съжалявам.
Лъгах се.
Да.
Добре момчета. Ето го сандъка, в него се крие ужасната истина.
"Когато за последен път разговарях с учен,
разбрах, че този експеримент няма да мине без последствия.
Последствията дойдоха от урана, който донесоха войниците.
Така нареченото ново ядрено оръжие.
Новите им изследвания донесоха, само беди,
и биологическа катастрофа.
Не знам дали говорих с гений или с ненормалник,
но се надявам бъдещето да не е толкова ужасно, както е описано в куфара.
Хайде.
Отключи се.
Какво е това. - Навигационни карти.
Това ли е всичко? - Да.
Само хартии, никакво злато.
"Да пазим с цената на живота си" такава жертва за тези хартишки?
В крайна сметка, това ще ни помогне да разкрием тайните.
Това е съкровище, ние го намерихме.
Давам ти моя дял, Барбуха.
Има сделка. - Скапани загадки.
Барбуха, какво си се разтропал?
Чакам да се събуди капитанът, искам да му покажа нещо.
Не може ли по-късно да го покажеш?
Не, много е важно.
Тогава, може би ще покажеш на мен, това важно нещо.
Няма да ти се налага да чакаш или да събуждаш капитана.
Хайде, ела.
Какво правиш тук? - Плакала ли си?
Не.
Заради очилата е, много чета.
Няма чисти кърпи в каютата.
Ако искаш можем да се поразходим?
Да си починеш малко.
Като свиждане нещо, само по-приятелски.
Айноя.
Искаш ли да ми покажеш, кое е толкова важно?
Не мога да излизам. - За любовта това не е пречка.
Това е карта за навигация.
Много е стара.
На нея не са нарисувани много острови.
И без друго вече ги няма.
Отбелязали са с щриховани линии нещо.
Не е възможно.
Здравей?
Здравей, клюкарке.
Слушай сега, искам да ти кажа нещо. Сега, когато съм свободен,
можеш ли да намериш оправдание да не ме целунеш?
Не. И не искам да чакам, докато поникнат цветята.
Искам да бъдем нормална двойка.
Как да бъдем нормална двойка, при такива условия?
Това не е възможно, тази карта...
...е от 1940 година. - Да.
Още не си казала, че ме обичаш.
Обичам те.
Отбелязан е остров Санта Тереза,
на това място бяхме по време на бурята.
Не те чух, можеш ли да повториш? Много пращи и прекъсва.
Много ти се иска да го чуеш отново.
Има още безопасни зони на планетата.
Къде ги намери?
В каютата призрак.
Спасихме се, защото бяхме там.
Ако в другите зони е имало други кораби, и те са се спасили.
Нали така?
Дай Боже, да е така.
Но не мисля, че това е нещо повече, от маркировка за риболов.
Нещо против да ги запазя, да си гледам планетата?
Добре.
Ето ти ги. - Мерси.
Барбуха,
недей да досаждаш на капитана, това са глупости.
Сега какво?
Можем да се престорим, че ти си моряк, а аз момичето, което те чака на брега.
Ами ако никога не намерим земя?
Тогава ще избягаме с лодка, през нощта.
Не мисля, че на капитана ще му хареса. - Няма да го питаме.
Бягство ли ще планираме?
Не.
Ще избягаме веднага.
Обичам те.
Внимание!
Капитане, намерихме Гамбоа.
В следващия епизод.